‎Voi cum v-ați cunoscut?
‎Din copilărie, ‎făceam parte din diferite...
‎- Erați în același cartier. ‎- Da.
‎Eu mergeam în cartierul lui...
‎- Stăteai pe Kenmare? ‎- Kenmare.
‎Eu stăteam pe Prince, ‎colț cu Elizabeth și Spring Street.
‎Practic, el e singurul care știe ‎de unde vin și pe cine cunoșteam,
‎care știe acea lume, ‎lucru reflectat în filmele noastre.
‎THE IRISHMAN ‎O CONVERSAȚIE CU VEDETELE
‎Cât a trecut până să colaborați ‎la ‎The Irishman?
‎- ‎Casino‎ când a fost? ‎- Acum 22 de ani.
‎- Și tu. ‎- Doamne!
‎Dumnezeule!
‎M-a impresionat ‎că l-ai luat foarte în serios.
‎- Ai scris o ciornă lungă. ‎- Da.
‎Și...
‎I Heard You Paint Houses...
‎e o carte extraordinară. Incredibilă!
‎De la tine am auzit de ea, ‎eram la tine în New York.
‎- Era în nordul statului. ‎- Discutam și ai spus:
‎„Facem acest film” și...
‎Dar citisem cartea de mult.
‎- O citiseși. ‎- Unul mi-a adus-o la golf.
‎- Interesant! ‎- Și mi-a spus:
‎„Cândva, o să faceți filmul.”
‎- Așa deci? ‎- L-am flituit.
‎- Apoi a venit.. ‎- Și eu am gândit la fel oarecum.
‎N-a fost motivul inițial ‎pentru a ne relua colaborarea.
‎Dar, în final, prin eliminare ‎și interes și...
‎E interesant că e diferit, ‎în sensul că e real.
‎Este despre lumea noastră ‎America noastră.
‎Iar în fundal e crima organizată.
‎Acesta e doar contextul.
‎E un film cu care, ‎pe măsură ce am îmbătrânit,
‎am putut privi această lume, ‎acest context
‎și aceste personaje ‎prin prisma umanității.
‎Sunt apropiați, loiali, ‎se iubesc reciproc.
‎Iar apoi, apare o trădare.
‎Știu cum te simți, Frank. ‎Crede-mă, știu cum te simți.
‎Ți-am mai spus. Am încercat să-l ajutăm ‎în fel și chip. Știi asta.
‎Tu ai încercat. Și-a făcut-o cu mâna lui.
‎A părut perfect potrivit ‎pentru epoca în care trăim.
‎- Da. ‎- A fost ciudat.
‎Deci filmul e cu atât mai intim ‎și mai personal.
‎Zugrăvește o lume diversă, ‎dar se axează pe cei trei tipi.
‎- Și ce au... ‎- E o oglindă a vremurilor.
‎Am avut șansa de a face acest film
‎care părea să se potrivească perfect ‎cu personajele, știi?
‎Nici n-a trebuit să discutăm mult ‎despre personaje.
‎Mai ales în scenele mele cu Al,
‎pe care le citisem și mi-am spus:
‎„Sper să nu-i sară țandăra
‎așa cum știu că poate, ‎că atunci, ce mă fac? Îi răspund la fel?”
‎Și el mi-a spus:
‎„În scena asta, nu te enervezi deloc.”
‎Am zis: „Cât timp ‎el nu se enervează pe mine...”
‎- Nu, e în general. ‎- În general.
‎„Să vă f..., băieți. C-o fi, c-o păți.”
‎De parcă asta nu mi-era adresată mie.
‎Ai spus: „Improvizăm?”
‎Am zis: „Fac ce vrei, ‎dar el vrea să te enervezi un pic.”
‎Scuză-mă, dar mi se pare mie ‎sau mai e și alt motiv?
‎E sindicatul meu! Cum adică, alt motiv?
‎Ăsta e sindicatul meu!
‎E un film de reflecție.
‎Despre o lume apusă... ‎E ca o piesă de teatru.
‎Are acțiune și tot restul. Are amploare.
‎Dar, în același timp, totul decurge
‎în ritmul în care privim acum ‎în urmă, în timp.
‎A fost perfect ‎pentru genul acesta de material, știți?
‎Apropo de durata lui,
‎te-ai gândit la ea la început?
‎- Iarăși... ‎- „Oare cum o să dea?”
‎...publicul din ziua de azi ‎și sălile unde rulează aceste filme,
‎aceste producții, se schimbă.
‎E cea mai mare revoluție de la...
‎apariția tehnologiei sunetului, ‎în 1927.
‎Am riscat refuzând să-l fac ‎pentru o sală anume.
‎- „Nu-l poți face pentru sala asta.” ‎- Înțeleg.
‎„Hai să-l facem!”
‎- E un angajament pentru acest film. ‎- Da.
‎Dacă vrei să-l vezi, petreci mult timp ‎cu acei oameni, în acea lume.
‎Ai grijă, sunt mulți duri pe-aici. ‎Nu ți-a spus?
‎- Nu te temi de duri? ‎- Nu.
‎M-am gândit eu.
‎Că tot vorbim despre personaje...
‎În primul rând, ei sunt reali.
‎- Da. ‎- Chiar au existat cei trei.
‎Așa e mai ușor.
‎Ajută. Din păcate, cei pe care i-am jucat ‎nu mai trăiau.
‎Dar ajută când sunt în viață.
‎- Da. ‎- Poți discuta,
‎poți petrece timp împreună.
‎- Personajul tău a fost celebru. ‎- Așa e.
‎- Ai avut surse de inspirație. ‎- Imagini.
‎- I-ai ascultat mult vocea? ‎- Da.
‎- A fost grozav. ‎- Da. A ajutat.
‎Felul cum te pregătești acum,
‎combinația de fotografii, lectură, ‎iar apoi să vezi omul în carne și oase...
‎Chiar că te impresionează.
‎Îmi place la scenariu ‎acest triunghi cu cei trei tipi.
‎E o poveste clasică despre loialitate, ‎despre frăție și trădare.
‎- Trădare dintr-un motiv de înțeles. ‎- De nevoie.
‎E o relație incredibilă.
‎- Știu. ‎- Dorm în aceeași încăpere.
‎E bodyguardul lui.
‎Dacă-l lași în camera vecină ‎și pățește ceva?
‎Pe hol? Să-l ții acolo?
‎Nu cred.
‎M-a interesat cum vorbea Bob ‎ca un povestitor.
‎Ca și cum aș vorbi ‎despre cum era când am ajuns aici.
‎Prezenta o realitate.
‎Chiar se întâmplase asta.
‎E acolo. Povestitorul este acolo.
‎- Sau a fost. ‎- Ca la armată.
‎Executai ordine, făceai ce trebuia,
‎erai recompensat.
‎Dar cum spuneai,
‎voi ați jucat rolurile ‎și v-ați tot apropiat.
‎Nici n-ați repetat... Știți? A fost...
‎- N-am repetat. ‎- Se întâmplă ceva...
‎Da, e bazat pe personaje reale,
‎dar cine știe povestea reală?
‎Voi trei vă axați pe adevărul relației.
‎Russell e interesant pentru că a fost ‎opusul rolului obișnuit...
‎În care mă vezi?
‎- Da. ‎- Mi-ai și spus:
‎„N-o să joci gangsterul ăsta la fel.”
‎Șefii au vorbit cu bătrânul.
‎Bătrânul, cu fiul lui, Jack, ‎căruia i-a spus să nu uite cui îi e dator.
‎I-am și spus: „Dacă nu joc rolul ăla ‎îl joc pe Tony Pro.”
‎Da.
‎A zis: „Nu te vreau în rolul ăla.”
‎- El e cu el. ‎- Înțeleg.
‎Îl ai pe Tony, trebuie să te ocupi de el. ‎Motivul pentru care mai trăia
‎ai fost tu, în acel moment.
‎Cine știe cum a fost de fapt? ‎Noi nu știm. Asta e o versiune,
‎dar adevărul stă în relații,
‎în relațiile din acea lume.
‎Jimmy Hoffa era al doilea ca popularitate ‎după președinte pe atunci.
‎- Da. ‎- Uităm asta.
‎Uiți de sindicate, de ce a trebuit ‎ca muncitorii să fie plătiți decent.
‎A luat-o razna când cu frații Kennedy.
‎Atunci e scena când spui: „N-o să mă ierte ‎că i-am dat bani lui Nixon!”
‎Da.
‎Doamne! În ce te-ai băgat!
‎- Orice faci, iese prost. ‎- Da.
‎Și replica personajului:
‎„O să fie bine.”
‎Dar se vede ‎că tu știi că n-o să-i fie bine.
‎Mai știți scena când îi spun lui Bob
‎- ...să-l omoare pe Tony Pro? ‎- Mortală.
‎Oare Rus l-ar aranja pe tip?
‎E complicat.
‎Zice: „Trebuie să înțelegi.
‎Am construit chestia asta. E pură.
‎E un pas înainte. E vizionar.”
‎El de colo: „Nu, îmi pare rău.
‎- E prea important.” ‎- Nici nu vrea să audă.
‎- Nu-i de acord. ‎- Nu.
‎„L-aș omorî chiar eu, ‎dar mă știe lumea.”
‎Zice: „I-aș face eu felul, dar nu pot.”
‎De parcă...
‎E aiurea, pentru că vorbesc ‎despre viața cuiva, să omoare pe cineva.
‎În lumea aia și într-un astfel de caz, ‎e o eliminare.
‎Atât.
‎E incomod.
‎- Chiar că da. ‎- Da.
‎E de neconceput.
‎Da, dar după discuția ta cu Tony?
‎- Am terminat-o! ‎- „Discuție.”
‎Doamne!
‎- Iese prost. ‎- L-ai lăsat pe babac să se bată.
‎Da, știu.
‎- Au tăbărât pe mine. ‎- Stephen, pe el!
‎- Doamne! ‎- Tony Pro l-a urât.
‎Știu.
‎- L-a urât pe Hoffa, în realitate. ‎- Adevăratul Tony Pro.
‎Tare l-a mai urât!
‎Și voia să te omoare chiar el!
‎La început au fost apropiați, ‎apoi s-au despărțit.
‎- Puterea! ‎- Puterea a fost.
‎Și Tony?
‎El are în spate Mafia. Tu, sindicatul.
‎- Tu l-ai creat. ‎- Așa e.
‎Cum să vină așa? Că e gangster?
‎Bietul Jimmy nu pricepea.
‎Știu. Nicicum.
‎Avea o viziune, credea în...
‎- Știu. ‎- Nu s-a așteptat să o pățească.
‎Nu. O spui... Zici: „N-ar îndrăzni.”
‎N-ar îndrăzni!
‎- Nu spune... ‎- N-ar îndrăzni!
‎- Jimmy... Nu spune că n-ar îndrăzni. ‎- Frank, zău!
‎Iar apoi...
‎- Au metodele lor. ‎- Da.
‎Lumea întreabă ‎despre dispariția lui Hoffa. Nu știu!
‎Așa zice cartea și Charles Brandt.
‎E doar o versiune.
‎Ideea e că a dispărut.
‎Așa e.
‎Zvonurile că ar fi sfârșit într-un butoi,
‎undeva, pe coasta de est, ‎sunt caraghioase.
‎E o poveste foarte simplă.
‎- Așa e. ‎- Interesant este...
‎Personajul meu, ‎care l-a adus lângă tine...
‎a încercat să te salveze de multe ori, ‎dar n-ai ascultat.
‎Jimmy nici nu știa ‎de cât ori a încercat să-l salveze.
‎Nu voia ca el să moară, ‎știa că responsabilitatea îi revenea.
‎- Interesant! ‎- Când e vorba de ei doi,
‎trebuie să zică: ‎„Am făcut tot posibilul.”
‎- „Am încercat totul.” ‎- Da.
‎- N-ai ascultat și pace! ‎- „Asta e viața.
‎Trebuie să dispară. Atât.”
‎Uluitor.
‎Nici nu zici: „Trebuie să dispară.”
‎- Doar te uiți... ‎- Nicio vorbă.
‎- „Asta e. Spune-i ce e.” ‎- „Asta e.”
‎Va trebui să discuți cu el și să-i spui.
‎Asta e.
‎Asta e?
‎Cum te-ai gândit la...
‎- ...întinerirea digitală? ‎- Digitală?
‎Când am primit scenariul...
‎Scenele, întoarcerile în trecut, ‎deci pentru Bob, jumătate din film,
‎trebuiau jucate de actori mai tineri.
‎Mi-am spus: „Ce mă fac?
‎Trebuie să le explic tot?”
‎Așa, nu e nevoie.
‎E vorba de comportament. ‎De cum șezi, de postură, de cum saluți.
‎De cum deviezi de la subiect ‎într-o conversație.
‎Filmam în Taiwan ‎și a venit la mine Pablo, de la ILM.
‎Mi-a zis: „Lucrez la o aplicație ‎care întinerește personajele în filme.”
‎Auzisem de asta:
‎„O faci în ‎Războiul stelelor ‎și în alte filme cu efecte speciale.”
‎- Da. ‎- A răspuns:
‎„Știi, cu scenariul de la ‎Irishman... ‎Am face-o în premieră.”
‎I-am zis: „Ia stai așa! ‎E o idee bună. Problema e alta.
‎Dacă voi sau oricine care joacă ‎în genul ăsta de film...
‎trebuie să vorbiți ‎cu ditamai senzorii pe față...”
‎Mă înțelegi, Joe?
‎- Da. ‎- Cu asta, se pierde din...
‎- E greu să... ‎- Pe bune!
‎Te simți... E greu, pentru că...
‎Pune alea pe cineva ‎și cere-i să țină un discurs!
‎Da. Mi-au arătat că era ca un robot. ‎Ți se pun tot felul de aparate.
‎Le-am spus că actorii trebuie să se vadă, ‎să-și dea replicile.
‎„Veniți când scăpați de senzorii ăștia.”
‎Și s-a întors. De fapt, era acolo.
‎Dar a tot revenit și a zis:
‎„Am găsit o soluție ‎ca senzorii să fie invizibili.”
‎Da.
‎„Trebuie trei obiective ‎la fiecare cameră.”
‎- Multe camere. ‎- Îți amintești?
‎Erau nouă milioane de camere.
‎Nouă ne place să lucrăm cu două camere.
‎Deci îți închipui!
‎Și cu toate celelalte, a fost nebunie.
‎- Era nou pentru mine. M-au învățat. ‎- Și pentru mine.
‎Nu, vorbesc despre senzori.
‎Mă refer la lucrul cu două camere, ‎chestii de-astea.
‎Am învățat mult de la tine ‎și de la Bob,
‎apoi vine el cu astea și zice:
‎„Joe, nu privi în cameră!” ‎Eu: „Care cameră?”
‎- Aveam 12 camere... ‎- Fiecare, cu trei obiective.
‎„Care obiectiv?” ‎„Te uiți în obiectiv.” Ce...?
‎Da. Îmi amintesc că străbăteam holul ‎într-o scenă și ai zis:
‎„Pari să privești în jur.” ‎I-am zis că nu știam încotro să mă uit.
‎Nu voiam să mă uit în niciun obiectiv.
‎Apoi am venit și am înțeles problema.
‎Uneori vă cer să traversați ecranul. ‎E greu.
‎- Da... ‎- Să fii... Mergi.
‎Îmi zic: „Oare merg cum trebuie?”
‎Nu vrei să privești în obiectiv.
‎- Care obiectiv? ‎- „Bine.”
‎Am rămas șocat când l-am văzut pe Joe...
‎- Eram la ferma lui Lucas. ‎- La Skywalker?
‎Da. Mi-a spus.
‎Prezenta tot felul de minunății ‎în noi filme, chestii animate.
‎Și erau uimitoare.
‎Apoi a zis: „Să-ți arăt puțin ‎ce facem la ‎The Irishman!”
‎Și pe ecran era...
‎Joe Pesci a apărut pe ecran.
‎Mi-am spus: „Ăsta-i Joe?
‎O fi un film vechi cu el?
‎Cine să fie?”
‎Dar era ceva intrinsec filmului
‎care dădea impresia de nou.
‎- Da. ‎- Și mă întreb cum va...
‎Cu ce se deosebește de machiaj?
‎Am acceptat anumite compoziții ‎la machiaj.
‎Ca Dustin Hoffman în ‎Micul om mare.
‎L-am avut pe Dick Smith îmbătrânit.
‎Toți știau că era machiaj, ‎dar și că era Dustin, că era personajul.
‎Da.
‎Mai e și John Hurt în ‎Omul elefant.
‎- Da. ‎- Așa.
‎E acolo, undeva.
‎- Da. ‎- Tot el joacă. E acolo.
‎Deci cu ce se deosebește
‎când poți modela ceva...
‎și crea din nou, ‎nu neapărat de la zero, dar...
‎folosind CGI în loc de machiaj?
‎Da.
‎Un moment de cotitură.
‎- Asta a schimbat totul. ‎- Da.
‎A fost mare chestie.
‎Iar oamenii ăștia au făcut-o ‎astfel încât...
‎Da, a fost cam derutant ‎cu camere și obiective,
‎dar, după ce ne-am obișnuit, ‎când am înțeles încotro trebuia privit,
‎s-a dovedit un experiment meritoriu.
‎Că acesta e viitorul.
‎- Vrei să iei parte la asta? ‎- Da, domnule.
‎Vrei să faci parte din această istorie?
‎Da, vreau.
‎Sunt gata să fac orice e nevoie.
‎Era important să-l vedem ‎la diferite vârste. Să zicem:
‎- „Acum stai mai drept!” ‎- Doamne! Da.
‎„Pentru scena asta ‎vorbește mai repede, mai alert.
‎Pe atunci vorbeai diferit. ‎Cu trecerea anilor, încetinești.”
‎- E ciudat. ‎- Toate lucrurile astea.
‎- Da. ‎- Oamenii mei!
‎- M-a sâcâit întruna. ‎- Așa face el.
‎Prima zi de filmări cu el. ‎Nu mai lucrasem cu el.
‎Nu mai făcuserăm un film împreună.
‎Urma să facem acum.
‎În prima zi de filmări,
‎e Hoffa și se uită la televizor, ‎la victoria lui Kennedy.
‎Îi urăște pe toți.
‎„Afurisiții de Kennedy!” ‎Așa ceva.
‎Pleacă din fața televizorului.
‎Jimmy, copiii!
‎- El și problemele pe care mi le-a creat. ‎- Jimmy!
‎Trebuie să plec. Nu-mi cere să mă uit!
‎- Nu-ți cer. ‎- Și...
‎Lucram cu el pentru prima oară...
‎El s-a ridicat, a fost bine. Suna bine.
‎De genul: „Știți ce, eu plec. Pa!”
‎Și iese. Am zis: ‎„Grozav. Mai tragem o dublă.”
‎Și o face iar. Atunci am remarcat
‎că Rodrigo și David Webb ‎veniseră la mine ca să-mi spună...
‎„În scena asta are 49 de ani.”
‎Îi întreb: „Și?” Ei de colo: „E prea lent. ‎Se ridică încet.”
‎- Da. ‎- Am spus: „Ziceți-i voi!”
‎„Ba nu, tu!”
‎„Lucrez cu el pentru prima oară.”
‎M-am dus la el: „Știi, Al...
‎în scena asta are 49 de ani.”
‎Deci când te ridici...
‎trebuie s-o faci mai...
‎Înțelegi? Te duci în bucătărie. ‎Nu mai stai în cameră.”
‎- Aveam 51, nu? ‎- Da. În dubla următoare, strigă:
‎„Cincizeci și doi, ‎șaizeci și cinci.” Știți?
‎În final, ne-a ieșit.
‎- Dar trebuia să fii atent la postură. ‎- Așa e.
‎- Da. ‎- Să îndrepți spatele, tot.
‎Coboram scările.
‎E o scenă când cobor scările.
‎Am coborât două, trei trepte
‎și Gary a venit la mine.
‎„Trebuie să fii un pic mai sprinten.”
‎- Îmi amintesc. ‎- A zis: „Să-ți arăt!” Și mi-a arătat.
‎Avea dreptate, trebuia...
‎să cobor treptele sprinten, ‎nu cum făceam eu.
‎- Cu ce diferă? ‎- E altceva.
‎Care e diferența față de a spune:
‎„Ești Richard al III-lea, te miști așa.”
‎Înțelegi? E jocul actoricesc.
‎Tot corpul trebuie s-o facă. ‎Extraordinar! Știți?
‎Așa faci. Sau ca rolul tău ‎din ‎Revenire la viață.
‎- Nu ți-a zis nimeni când cu Richard. ‎- Nu. Vreau s-o fac iar.
‎Ai făcut-o singur.
‎Încerci să te gândești la tot filmul.
‎Uitasem că trebuie să faceți ‎ceea ce faceți, ca actori.
‎Uit și am pretenția...
‎„Încă o dată?” ‎Mi se spune: „Marty, el tocmai...”
‎Știți? Apoi... Dar în filmul acesta, ‎chiar a trebuit să ne gândim
‎mai ales la orele de filmare.
‎Cum utilizam... Mai știți, ‎mâncam prânzul din mers.
‎- Da. ‎- Ca să avem energie când trebuia.
‎Nu pot face nimic cu asta? ‎Să zicem de pildă
‎că deviam puțin ‎și arătam de 65 de ani.
‎- Nu de 50. ‎- Da.
‎- Nu te pot face actor mai bun. ‎- Da.
‎Nu, asta e...
‎Asta nu putem corecta.
‎- Sperăm și noi. ‎- Știu.
‎Putem corecta puțin spatele.
‎Sunt un moș. Zău!
‎- Și să fie subtil. ‎- Nu credeam că mai fac asta. Știți?
‎- Intenția a fost de a-l face cât mai bun. ‎- Da.
‎Tehnologie ultramodernă. ‎Asta a fost chestia.
‎Nici nu remarci.
‎- E culmea! E acolo. ‎- Așa e.
‎Cum a fost cu Joe. N-am remarcat.
‎- Am zis: „E Joe.” ‎- Da.
‎Ce, au imagini mai vechi cu el sau cum?
‎Ar fi interesant de comparat ‎cu alte imagini.
‎Da.
‎Cine sunt ceilalți oameni ‎care au trecut prin asta?
‎Știi, e...
‎- Mai sunt și alții? ‎- Doar voi trei.
‎- Doar noi? ‎- Da.
‎La ceilalți s-a rezolvat la machiaj, ‎cât de cât.
‎Dacă vă vedeam în 1983, ‎aveați o anumită gașcă.
‎- Da. ‎- Poate lipsea un om, altul îl înlocuise.
‎El a... Tu o aveai pe soția ta, Jo, ‎care e cu tine.
‎E foarte atent.
‎Filmam ‎Taurul furios.
‎Eram pe ring. ‎A oprit filmările și a zis...
‎„Acolo sus e un tip cu un ceas ‎care nu e de epocă.”
‎- Era bătător la ochi. ‎- Da.
‎- Sărea în ochi. ‎- Cui?
‎Știam că avea să fie văzut.
‎Nu exista digitalul. ‎Nu puteai interveni.
‎Foarte haios. Așa e și acum.
‎Sunt sigur ‎că, pe măsură ce ne schimbam vârsta,
‎noi și cei din jur, el era foarte atent.
‎Dincolo de puterea filmului, ‎de natura lui,
‎de partea artistică...
‎- Însăși tehnica asta va afecta cariere. ‎- Eu așa cred.
‎- Și pe alți actori. ‎- Absolut.
‎Vom putea să mai jucăm 30 de ani.
‎Îmi pare rău, Joe.
‎Nu prea cred, Bob.
‎- Zău că nu cred. ‎- Dar așa e.
‎Frank, nici să nu te gândești!
‎- Eu nu-mi țin gura pentru nimeni. ‎- Știu.
‎- Eu știu. Tu știi. ‎- Știu că știi.
‎- Ei nu știu. ‎- Păi...
‎Ăsta-s eu și așa o să fac.
‎În ce mă privește, cu vârsta...
‎ajung să vă înțeleg mult mai mult, ‎pe cei de față.
‎Da...
‎Înțeleg ce faci tu.
‎Oamenii ăștia m-au ridicat din mocirlă.
‎- Da. ‎- M-au adus înapoi.
‎Apreciez mai mult totul.
‎Și mi-am schimbat și optica.
‎E încă un motiv ‎pentru a continua să lucrezi.
‎- În multe privințe... ‎- Așa a fost aici.
‎Când ne-am liniștit
‎și ți-am văzut reacția ‎după ce mi-ai prezentat povestea.
‎Puternică, emoționantă. ‎„Asta e de exploatat.”
‎Asta e real. Asta pot zugrăvi ‎și putem realiza ceva.
‎Unde vom ajunge cu ea? ‎„Nu sunt sigur”, am spus.
‎„Dar cred că știu.”
‎Ține de îmbătrânire.
‎Unii poate nu-s de acord ‎când se uită la film,
‎dar... vezi lucrurile altfel.
‎Crezi că ai devenit mai bun ‎cu timpul, Marty?
‎În meseria ta?
‎- Dacă...? ‎- Nu că ai devenit mai bun...
‎- Știu ce vrei să spui. ‎- Ține de...
‎Cred că am început să înțeleg
‎că am făcut multe lucruri,
‎am avut o anumită energie și viziune, ‎inclusiv la montaj și design,
‎în aranjarea secvențelor, de pildă.
‎Se vede în ‎Taurul furios, ‎unde scenele vorbite sunt statice,
‎iar în cele de acțiune, ‎camera nu stă locului.
‎Și așa am făcut.
‎Se apropie de stilul unui documentar
‎și-mi place că faci asta.
‎- Da. ‎- Dar, în plus,
‎filmul tău transmite o senzație anume.
‎E un sentiment aparte. ‎Așa a fost și în ‎Crimele din Mica Italie.
‎Da.
‎După ani și ani, când l-am revăzut, ‎mi-am spus:
‎„E neîntrecut ‎la a te transpune în cartier,
‎cu personajele și tot restul.
‎A făcut asta în toate filmele lui.
‎Probabil că știe ce face.”
‎De-aia te întrebam dacă crezi ‎că ești mai bun la asta.
‎- S-a mai distilat. ‎- Nu te îndoiești de tine.
‎Tehnica e mai distilată, ‎sunt cadre strânse.
‎- Mi se pare extraordinar. ‎- Asta e.
‎Ideea e că ajungi să...
‎E interesant.
‎Când trebuie să acopăr ‎o secvență narativă într-un film,
‎nu prea știu.
‎Am constatat că înveți totul din nou ‎cu fiecare film.
‎Cu fiecare scenă, o faci din nou.
‎Ieși la luptă, cauți o soluție, ‎te lupți cu tine.
‎- Deci... ‎- Capeți încredere.
‎- Ești încrezător când știi cum e bine. ‎- Cred că da,
‎apropo de cum ne-am făcut de cap ‎cu 3D în ‎Hugo.‎ Ne-am distrat grozav.
‎În cazul de față, m-am gândit ‎că e nevoie de elementele esențiale.
‎- Acestea sunt personajele din acea lume. ‎- Sunt de acord.
‎Nu contează dacă ești aici la masă ‎sau în mașină.
‎Oamenii ăștia ‎ar putea face asta oriunde.
‎Îi înconjoară o aură de anonimat,
‎dar ei sunt forța motrice.
‎Ca o forță tragică.
‎Știți? E foarte...
‎Am încercat să nu o influențez ‎în vreun fel.
‎- Da. ‎- Știi...
‎Unii care văd filmul ‎m-ar putea contrazice.
‎La urma urmei, înveți ceva ‎cu fiecare film pe care îl faci.
‎Subtitrarea: Nicu Teodorescu